Katedra filozofie
	PROTOKOL O HODNOCENÍ PRÁCE	

Práce: diplomová 

Posudek: vedoucího 

Práci hodnotil(a): Radomír Rozbroj, Dr. phil., Villaniho 649, 34201 Sušice II

Práci předložil(a): Petr Jirák

Název práce: Lidská zkušenost s mimesis

1.CÍL PRÁCE (uveďte, do jaké míry byl naplněn): spočíval v prozkoumání a osvětlení původní funkce řecké „mimesis“ na příkladu attické tragédie. Tento cíl se autorovi podařilo dosáhnout v míře odpovídající nárokům kladeným na rozsah DP, a to v těchto následujících krocích:

1. Kontextualizací: znovuzačleněním tragédie do věcných a historických souvislostí, z nichž čerpala jak hloubku svého obsahu, tak krásu a působivost svých forem. Těmito souvislostmi jsou mythos a polis. Teprve až na jejich pozadí vyvstane jádro tragické „mimesis“ spočívající ve stržení občana-diváka do znovuprožití propastné a hrůzné rozporuplnosti lidské situace spočívající v nutnosti a zároveň nemožnosti – z důvodu nedostatku lidského poznání – se rozhodovat. Až v prožitku tohoto původního dramatu lidské existence, jež je utrpením, se dospívá k zacelení (ne odstranění) propastného rozporu v tragickém poznání a v tvůrčím činu.
2. Konfrontací: srovnáním Aristotelova rozboru tragédie s Patočkovým výkladem se opět dosahuje stejného cíle jinými prostředky. Zdánlivě pouze formální pojetí Aristotelovo, jež jakoby si na tragédii cenilo pouze jedinečnosti a výjimečnosti nové formy podání a předvedení buď minulého nebo smyšleného děje, a Patočkův existencialistický výklad upozorňující na původní nábožensko-rituální smysl a funkci sboru se setkávají na půdě pojmu katharsis. Originalita náhledu obou myslitelů se díky této konfrontaci odhalí v plné síle. Jako „pouhé“ umění, tj. aniž by se navracela k náboženství, byla tragédie vpravdě civilní formou, která osvíceného člověka-občana vystavuje rozporuplné situaci jeho života a přitom jej nestrhává k rezignaci či apatii, nýbrž očišťuje k tvůrčímu a soucítícímu životu. Tragédie byla schopná nahradit jistou funkci náboženství, aniž by se stala jeho náhražkou. V tom je, jak říká Aristoteles, filosofičtější než veškerá historie. Tragická mimesis není ani jen nápodobou, ani pouze novým, dramatickým převyprávěním epična, nýbrž jádro pravého umění – civilní vystavení osvíceného člověka, občana polis, před tu nejobecnější a nejhlubší povahu jeho postavení ve světě.
3. Konkretizací: na konkrétním příkladě Aischylovy tragédie „Připoutaný Prometheus“ doplněném aspekty z jiných jeho her a z díla Sofoklova se dokládají jednak již zmíněná hloubka tragické mimesis vystavující nás nepřekonatelné rozporuplnosti světa, ve kterém žijeme, a poté různé podoby tohoto konfliktu (mezi starým a novým božstvem, mezi zákony božskými a lidskými, mezi mocí a bezmocí člověka, mezi jeho poznáním a slepotou).
4. Interpretací: konkrétní příklady připravily půdu pro výklad ústředního motivu tragédie, o který autorovi v této práci zkoumající kořeny tragické mimesis jde a jenž je vyjádřen ve všeobecně známém rčení „pathei mathos“ – utrpením k poznání. I tak obtížné aspekty, jakými je násilný charakter nejvyššího z bohů Dia, najednou dostávají výmluvný smysl. Zapadají totiž do rámce uvedeného rčení a tak se díky tragédii násilí (ať už přírody, bohů či osudu), které my lidé zakoušíme jako utrpení, na okamžik vyjeví jako laskavost kormidelníka, který nemá jiného prostředku, aby nás, „rozumbrady“, uvedl k ještě jinému poznání než, že 2+2=4. Zdroj lidské moci, techné a její racionalita, která se zdá být bez hranic a zvládat jakoukoli nástrahu tyché, osudu a náhody, je konfrontována s dimenzemi, které od základu otřásají fundamenty lidské moci. Veškeré obdivuhodné výtvory technické moci člověka se ukazují ve své povaze jakožto loď, která přes svoji funkčnost, nutnost a užitečnost zůstává vystavena silám a dimenzím, o nichž člověk nebude mít nikdy dostatečné poznání.
5. Vyostřením: Nietzschův výklad tragédie tu neslouží pouze coby opora a dokreslení již řečeného, ale vyostřuje celou povahu mimesis, v jejímž průběhu nejde v jistém smyslu o nic méně než o ospravedlnění světa a života tváří v tvář zlu a utrpení. Život jako takový, chce-li žít, nemůže ustrnout v jedné z jeho forem či stádií, ani se rozplynout v absolutním bezednu a chaosu. Život v jakékoliv ze svých forem musí dokázat – umět – spojit svůj statický (apollinský) a dynamický (dionýský) živel. Tváří v tvář svým temným stránkám má život jen jednu možnost, jak se ospravedlnit: neutíkat do jiné světa či života (náboženství), ale zkrášlovat sebe a svět, ve kterém žije (umění). Estetické ospravedlnění života a světa je další dimenzí lidské mimesis, tj. tvůrčí lidské činnosti, kterou nám autor této DP s pomocí Nietzscheho výkladů vypracovává.
6. Semantizací: tragédie coby jeden – a doufejme, že ne poslední – z vrcholů lidské kreativity (mimesis), jež není pouhou zábavou, ani novým náboženstvím, nemá sama jednu podobu či jeden význam. Autor v závěru své práce nezastírá, že nedospěl k ucelené definici toho, co je tragické, naopak je si vědom jeho mnoha podob a vrstev. Ve svém emphatickém smyslu je tragédie civilním způsobem, jak pouze na základě svého uměleckého podání uvést osvíceného člověka, člověka-občana, do nejobecnějších dimenzí života v jeho neodstranitelné rozporuplnosti a nenechat jej živořit v banalitě pouhých každodenních či technických problémů. Na základě takto vyjasněného základního obsahu a funkce tragické mimesis pak již autor v závěru své práce snadno shrnuje a vypočítává podoby „tragického“, tj. konfliktu či sváru, kterým lidský život je, a k nimž autor svými rozbory v této DP dospěl: konfliktu mezi silami, jež hýbou přírodou (stará božstva) a silami, které hýbou obcí (nová božstva), mezi řádem daným bohy a zákony psanými lidmi, mezi diké a hybris, mezi technickou mocí a existenciální bezmocí člověka, mezi důvěrnou individualitou životních forem a démonickou anonymitou pudů a sil, tj. prajednoty života, mezi nutností volit a nemožností se rozhodnout.

Tímto postupem opírajícím se o attickou tragédii autor vyvázal mimetickou povahu lidské tvůrčí činnosti z podezření z toho, že je pouhou nápodobou, opičením se či kopírováním, poukázal na její prozatím asi nejhlubší výklad a rozpracoval a rozvedl různé podoby tematizace podivného, ba tragického rozměru lidské existence, která ale nemá „tragické“ vyústění, tj. nekončí ani zoufalstvím, ani rezignací či apatií. V tomto smyslu považuji záměr, který si tato DP ve svém názvu dala, za splněný.

2.	OBSAHOVÉ ZPRACOVÁNÍ (náročnost, tvůrčí přístup, proporcionalita teoretické a vlastní práce, vhodnost příloh apod.):

Práce co do uvedených kritérií odpovídá náročnosti kladené na DP. Celý koncept je dílem autora, který se k němu dobral na základě důkladné četby a četných konzultací s vedoucím práce a s jinými, na antickou kulturu kompetentnějšími autoritami. Práce se vyznačuje vysokou mírou vlastní práce, snahou o argumentaci a dokládáním uváděných tvrzení. Obsah má souvislou a logickou osnovu, jež odráží věcnou argumentaci. Autor se snaží zúrodnit své začínající znalosti antické řečtiny, cituje a dalekosáhle čerpá i z cizojazyčných autorů.

3.	FORMÁLNÍ ÚPRAVA (jazykový projev, správnost citace a odkazů na literaturu, grafická úprava, přehlednost členění kapitol, kvalita tabulek, grafů a příloh apod.):

Pokud jde o tato kritéria, dospíváme k naprosto nejslabší a z mého hlediska neomluvitelné stránce celé práce. Jazykový projev vyznačující se až příliš často hovorovými výrazy, nezvládnutou stylistikou, zjednodušeným vyjadřováním, četnost gramatických a jiných chyb, nedotaženost myšlenek, frázovitost tvrzení, obecnost některých výroků zavánějící až banalitou či hraničící s nesrozumitelností – to vše svědčí o tom, že autor si se závěrečným zněním textu nedal náležitou práci, a to zřejmě z časových důvodů. To by ale znamenalo, že autor časově nezvládl dostát tomu, co si DP po své jazykové a výrazové stránce zaslouží a co vyžaduje. Míra této slabé stránky zatěžuje celou práci, ztěžuje její četbu a porozumění a znehodnocuje originalitu myšlenek a podíl vlastní práce. K ostatnímu nemám větší výhrady.

4.	STRUČNÝ KOMENTÁŘ HODNOTITELE (celkový dojem z práce, silné a slabé stránky, originalita myšlenek apod.):

Celkový dojem z práce je tedy v určitém smyslu rozporuplný. Na jedné straně, pokud jde o obsah, je práce výrazem samostatně a se zájmem uvažujícího a přemýšlivého člověka, který přesvědčuje a získává si naši pozornost tím, jak nastoluje problémy, jaké zahlédá souvislosti a nedostatky. Je přesvědčivý i svojí sečtělostí, náročným a věci odpovídajícím výběrem autorů. Nezabředává do akademické uzavřenosti do světa vykonstruovaných problémů bez vztahu k reálným otázkám lidského života. Práce rozhodně není otrockým opisováním myšlenek druhých.
Na druhé straně je autor ledabylý, pokud jde o jeho jazykový projev, nedotahuje své myšlenkové pochody, čtenář si musí mnohé domyslet, psaní prostě nevěnuje tolik času, kolik je ale pro práci tohoto typu třeba. Slabou stránkou práce je rovněž dlouhý rozbor a v podstatě převyprávění tragédie „Připoutaný Prometheus“, které by se ve své většině dalo vynechat, neboť je spíše parafrází a unavuje. Čtenář musí dlouho čekat na to, co tím chce autor vlastně říci. Celý tento oddíl do závěrečného textu v takto rozsáhlé parafrázi v podstatě nepatří a měl tvořit pouze přípravný stupeň. Průběžnou a opakující se slabinou je také obecnost, až prázdnost výrazů. Autor není zvyklý konkretizovat, rozvádět a znovu a znovu překládat do nových výrazů to, co chce sdělit. Nepíše pro čtenáře, ale pro sebe.

5.	OTÁZKY A PŘIPOMÍNKY DOPORUČENÉ K BLIŽŠÍMU VYSVĚTLENÍ PŘI OBHAJOBĚ (jedna až tři):

1. Autor by měl více objasnit, proč se tak podrobně zabývá převyprávěním jedné tragédie. K čemu je to pro tuto práci tak nezbytné?
2. Zřetelně formulovat vazbu mezi mimesis a tragédií.
3. Přesně zachytit bod, v němž Patočka Aristotelovu koncepci tragédie kritizuje, a moment, v němž ho naopak mimořádně vyzdvihuje.

6.	NAVRHOVANÁ ZNÁMKA (výborně, velmi dobře, dobře, nevyhověl): 

Velmi dobře (navrhuji především z důvodu kvality obsahu a originality přístupu a myšlenek; i přes velmi slabou jazykovou a výrazovou stránku bych známku na „dobře“ nesnižoval).

Datum: 	22. 5. 2012							Podpis: Radomír Rozbroj, Dr. phil.