Fakulta filozofická
katedra filozofie	PROTOKOL O HODNOCENÍ PRÁCE	

Práce: diplomová 
Posudek: oponenta
Práci hodnotil: PhDr. Jaromír Murgaš, CSc.
Práci předložil(a): Bc. Iveta Honzíková
Název práce: S. Kierkegaard a nedůvěra v lidské poznávací schopnosti

1.  CÍL PRÁCE (uveďte, do jaké míry byl naplněn):
Cílem práce Bc. Honzíkové bylo „rozvinout problematiku lidského poznávání v Kierkagaardově pojetí“ (viz Závěr). Jak sama autorka konstatuje, toto téma ale „na sebe navazuje“ „spoustu dalších podtémat a souvislostí“ (tamtéž), což se projevilo i v její práci a onen problém poznávání to trochu utlačuje. Nicméně v zásadě byl cíl práce naplněn, i když ne zcela podle názvu práce.

2.	OBSAHOVÉ ZPRACOVÁNÍ (náročnost, tvůrčí přístup, proporcionalita teoretické a vlastní práce, vhodnost příloh apod.): 
Práce je obsahově a formálně do jisté míry nevyrovnaná, takže se v ní objevují slušné až dobré a přijatelné pasáže, ale také mnohá místa s mírnými nebo i vážnějšími prohřešky stylistickými a potažmo i obsahovými. Vzhledem k mnohým nedobrým pasážím působí dojmem, že relativně slušné části (to jsou - s příležitostnými výhradami - stránky od str. 23 do str. 55, pak od str. 57 do str. 60 a od str. 63 do str. 71; případně až do str. 75 – více viz níže bod C) pochází snad z její práce již nějakou dobu vypracované a s pomocí opravené – v kontrastu ke zbylým stranám, které kvalitu snižují, místy vážněji. K tomu přispívá i fakt, že práce je trochu zbytečně dlouhá, když, jak vidíme při čtení, se obsah textu občas neobratně překrývá (buď za přímo sebou, nebo i v rozestupu - viz např. opakovaný motiv na začátku st. 62, ale jsou i jiné) – a že si někdy i trochu odporuje (viz níže bod A). Část vyjádření k Hegelovi autorka sice snad dobře míní, ale občas technicky a možná myšlenkově úplně nezvládá (tamtéž). Práce měla být v tomto ohledu před odevzdáním pročištěna. „Slušné“ pasáže jsou spojeny s podáním a uspořádáním Kierkegaardových stanovisek z jeho prací, z prací jeho zpracovávatelů (nekritizuji ovšem vůbec jejich použití) i samotnou autorkou. Výklad Kierkegaarda je zvládnut na běžné úrovni. Neběží ale stále o úplně dobře promyšlený a uspořádány výklad, resp. snad interpretaci. Teoretickou tato práce není; určitý podíl vlastní myšlenkové práce, opřený o myšlenky jiných autorů, je ale, myslím, nepopiratelný.

3.	FORMÁLNÍ ÚPRAVA (jazykový projev, správnost citace a odkazů na literaturu, grafická úprava, přehlednost členění kapitol, kvalita tabulek, grafů a příloh apod.):
Práce je po formální stránce problematická především jazykově a stylisticky v úvodních a “hegelovských“ pasážích, občas i jinde, kde prostě nesvědčí o přirozeně úplně dobrých vyjadřovacích schopnostech autorky; což je v trochu divném kontrastu s mnohými jinými, slušnými pasážemi. Bylo by unavující všechny prohřešky zde vypočítávat. Obecně běží o špatné vazby slov, nejčastěji – velmi často - nesprávné užívání vazby prostřednictvím „jako“. Dále o řadu špatných či stylisticky a tedy i myšlenkově neobratných formulací, o problémech se správnými podněty a návazností vět (krom již výše uvedených citací viz také třeba začátek strany 12, příkladů je však daleko a únavně více) o množství chybějících čárek, členících složené věty. Nepříjemná je absence „z“ ve jménu Nietzsche (str. 17), „sepjetí“ na str. 44, ne úplně málo překlepů. Text obsahuje i citace ve slovenštině, k jedné je třeba asi si hledat překlad (co znamená „huckovať“? – str. 56), jednu větu zčásti česky, zčásti slovensky (str. 30 dole: duch „spoutá okovami těžkomyslnosti“). Na str. 21 pronikne lidovost: „poznatky, které nám mohou zprostředkovat akorát informaci o bytí věcí“. Myšlenkově není dobré sdělení: „I když byl Hegel Kirkegaardovým předchůdcem a nemohl znát jeho filosofii, jeho představa o subjektivním poznání byla poměrně jasná“ (str. 20), na téže straně si mj. autorka také přisvojí objekt práce slovy „do myšlenek našeho Kirkegaarda“.
Odkazy jsou formálně možné (je otázkou, nakolik je autorka vyhledala podle sekundární literatury…?), jen opakování stále stejného odkazu namísto využití odkazu „tamtéž“ působí toporně. Práce zároveň obsahuje i řadu dobrých a věcných odkazů. Další formální náležitosti jsou jinak snad v pořádku.

4.	STRUČNÝ KOMENTÁŘ HODNOTITELE (celkový dojem z práce, silné a slabé stránky, originalita myšlenek apod.):
Psát o Kierkegaardovi je, myslím, velmi těžké.  Je třeba velmi ocenit každý pokus o to, která se podaří. Zde ale chybí, že autorka své zpracování nedotáhla myšlenkově a formálně do konce. Autorčino statečné filozofické odhodlání i námaha tak přinesly, vzhledem k tomu že běží o diplomovou práci z filozofie, bohužel plod s nemálo trpkou příchutí, který se nebude dobře vyjímat v knihovně diplomových prací. Opravdu dobrá práce by vyžadovala kritičtější a přesnější uvažování a rozhodně lépe ošetřenou formální stránku. Takto je práce zbytečně (z)kažena na „snad ještě dobrou“.

5.	OTÁZKY A PŘIPOMÍNKY DOPORUČENÉ K BLIŽŠÍMU VYSVĚTLENÍ PŘI OBHAJOBĚ (jedna až tři):
Otázky:
Neobsahuje Kierkegaardova filozofie spíše otázky k tématu lidského bytí, než odpovědi k němu (st. 62)? Nebo ty všechny odpovědi jsou v jeho „věř!“?
Vysvětlete, jak dle Kierkagaarda „pravda se skrývá uvnitř každého individua a je na samotném subjektu, aby ji v sobě objevil“ (str. 26).
Kritika: Otázky – ne asi pro autorku, ale pro hodnotitele - bohužel budí nezdařené formulace - v některých vedlejších motivech a myšlenkách, které budu nyní zčásti ilustrovat. Jak jdou dohromady s převážně jinak přijatelným textem??
A) Autorka opakovaně, ale nejednotně píše o významu Hegelovy filozofie a jeho myšlenek pro Kierkegaarda. Srovnej: na straně 7 v jednom odstavci stojí „K Hegelovi se Kierkegaard neobrací již s takovým obdivem jako k Sókratovi“ a v dalším „i když Kierkegaard podrobuje Hegela převážně kritickým vyjádřením…“ a hned dále „v Kierkagaardově učení tvoří Hegel jakési neodmyslitelné jádro“. Jedná se ale spíše o neobratné přemýšlení a formulování, než o určitě rozporná autorčina stanoviska. Srovnej dále – rovněž přitom i stylistické chyby -  na str. 55: (Hegelův) „přístup, metodika i výsledné hodnoty se zcela vychylují od Kierkegaarda, což znázorňuje opět velmi zajímavé srovnání. Kierkagaardova díla dávají značně najevo kritická stanoviska k Hegelovi, i když jsou většinou zastřena do roušky nepřímého tvrzení…“ A na str. 56 dále: „V Kierkegaardově díle zaujímá kritika Hegela značný prostor a dokonce od Hegela přejímá i argumentační dialektiku.“ Chtělo to sjednotit a nepodávat příležitostně různě se překrývající nebo si nějak odporující verze; nejlepší formulace je ale umístěna až v Závěru práce.
Autorka místy – zejména opět u Hegela - uvádí myšlenku a pak ji dokládá citací, která jako doklad oné myšlenky moc nevypadá (a zůstává otázkou, nakolik je); dělá to, aniž by souvislost sama doplnila a vysvětlila. Viz např. str. 21 a str. 22: „Obsahem filozofie podle něj nejsou činy, ale myšlenky. Pravdivá filozofie může být pouze ta, ve které platí všeobecné zákonitosti. Cílem filozofie je tuto jedinou, objektivní pravdu poznat. „Rozum je duch, když jistota, že je vší realitou, je povýšena na pravdu, a když je si vědom sebe jako svého světa a svého světa jako sebe“.“ Podobně předposlední odstavec na str. 61: „Absolutní duch v sobě zahrnuje tedy zvnitřnění objektivního světa. „Duch je mravní život národa, pokud je bezprostřední pravdou – je individuum, které je světem“. Bez vysvětlení k sobě myšlenky a citace ale nesedí.
Dokáže to ale i do jisté míry u Kierkagaarda – srovnej např. blíže nevysvětlenou souvislost na str. 38-39 (včetně přecházejícího kontextu), kdy ve výkladu o pravdivosti skryté ve víře najednou, bez vysvětlení souvislosti, autorka užívá citát odkazující k tomu, že víře předchází rezignace a že víra „je paradox života“. - Bůh – anebo básník - to spoj! Podobně na přechodu stran 47-48, v prvním odstavci str. 69 i jinde. A ne-souvislost prostředních odstavců na str. 70; navzdory textu autorky zde ne“vyplývá“ to, co ona spojuje. K citaci Hegela v předposledním odstavci na str. 69: V kontextu Úvodu k dějinám filozofie obecnost ducha není uváděna jako obecnost společenská, ale jako obecnost myšlenky; byť obohacené prací mnoha lidí a myšlených případů.
(Na straně 61 uprostřed, mimochodem, podstatně chybí na začátku odstavce zásadní upřesnění „TOTO poznání“ … - a přesná citace dále ukazuje autorčinu častou chybnou slovní vazbu „Poznání je jako absolutní nazýváno…“ – kurzíva JM.) I teze o vztahu rozumu a skutečnosti u Hegela i bytí a skutečnosti u Kierkegaarda jsou místy uváděny s určitou pokřiveností, vzniklou jejich vytržením z původního kontextu a přesazením do autorčina záměru.
Poznámka: 
B) V části textu na str. 71-75, uvedené výše v bodě 2., se autorka stylisticky a snad i myšlenkově moc neprohřešuje, i když obsahem je zde spíše reprodukování části myšlenek H. Marcuse (z důvodu jejich údajné blízkosti myšlenkám Kierkegaardovým). Autorka zřejmě z jakýchsi důvodů jasně nevidí, že H. Marcuse uvažuje v jinak a v jiném kontextu. Nejedná se zde dostatečně o nějaký paralelismus, jak se ona domnívá (viz str. 9). Vždyť sama na jednom místě píše, že Kierkegaard spojuje individualitu zásadně s vírou a že pilíři K. filozofie jsou „vědomí sebe sama a víra v Boha“ (str. 18), zatímco Marcusemu běželo především o kritiku kapitalismu a postupující technologické „jednorozměrnosti“ člověka. Bohužel to nesvědčí nejlépe o její vlastní schopnosti autory přesně analyzovat a dostatečně jim z  analýzy rozumět, jakkoli jí zřejmě Kierkegaard přece jen je do jisté míry pochopitelný a blízký.

6.	NAVRHOVANÁ ZNÁMKA (výborně, velmi dobře, dobře, nevyhověl): 
 „Dobře“.

Datum: 22. 5. 2012          			                                            Podpis: