Katedra filozofie
	PROTOKOL O HODNOCENÍ PRÁCE	

Práce: bakalářská 
Posudek: oponenta
Práci hodnotil: PhDr. Jaromír Murgaš, CSc.

Práci předložil(a): Matej Chrenka
Název práce: Emoční inteligence jako vnitřní hlas člověka

1.	CÍL PRÁCE (uveďte, do jaké míry byl naplněn):
Cíl práce autor výslovně neuvádí. Ale za „základní přínos “ považuje dle druhé věty Úvodu „vymezení a popis emoční inteligence a pokus o její propojení s filozofií prostřednictvím <vnitřního hlasu>. S tím však jako oponent naprosto nemohu souhlasit (i odhlédnu-li od neobratné formulace). Dle mého soudu práce nesplnila obsahové a ani formální náležitosti bakalářské práce.
 
2.	OBSAHOVÉ ZPRACOVÁNÍ (náročnost, tvůrčí přístup, proporcionalita teoretické a vlastní práce, vhodnost příloh apod.):
Obsahově je práce prostě nedostatečná, neuměle a neústrojně splácaná z nesouvisejících částí různé kvality a zaměření, která se každá rozutíkává jiným směrem. Někdy s kvalitou celkem inteligentní a jakžtakž přijatelnou, jindy snad až inspirovaně blábolivou, příliš častokrát těžce popírající  i tak elementární zásady odborné práce, jako je konzistence myšlenek a odkazování na zdroje.
Podrobněji:
 Autor nejprve obsahově víceméně přijatelně uvádí sám koncept emoční inteligence; chyby jsou zde spíše jen formální a jen někdy formulačně myšlenkové. Vážné problémy však přináší „spojení emoční inteligence“ a „vnitřního hlasu“ od str. 17. Tzv. „vymezení“ jsou zde ve skutečnosti naprosto vágní až fantazijní. Autor zde nedokázal pojmově a myšlenkově rozdílnost obou konceptů uchopit a přemostit. Práce je tu velmi diletantská, z nemalé části běží o smělé fantazie (fantazy?) bez pojmového vzdělání, nápady jen nadhozené, ale vzaté jako hotové. Pasáž vůbec nevyhovuje kritériím absolventské práce. Je natolik vágní a nedostatečná, že zde nechci ty formulace ani citovat a odkazuji čtenáře posudku jen na příslušné strany práce (17-21). Ačkoliv autor zmiňuje jím použitý zdroj myšlenek Kierkagaarda, tři až čtyři stránky v této – dle názvu práce i jejího „přínosu“ klíčové - pasáži pokusu o propojení uvedených konceptů  neobsahují takřka jediný odkaz. Tou čestnou výjimkou je odkaz ohledně teze o Sókratovu daimoniu, a to na wikipedii. (Teze sama je chybná, aspoň o daimoniu jakožto jednom typu skutečně v literatuře zmiňovaného „vnitřního hlasu“ si autor měl přečíst původní dílo.)
V práci pak následuje pasáž referující, dle mého soudu myšlenkově opravdu ne moc přehledně a jasně, často spíše zkrat/k/ovitě, Kierkagaardovo dílo a myšlenky dle R. Thurnera. A to včetně oblíbeného popisu „tří stadií existence“.  Avšak stejně jako další pasáž o Kierkegaardových Filozofických drobcích, anebo drobátku filozofie, která je rovněž zkrat/k/ovitá a tentokrát zcela neodkazovaná, nemá tato část práce ovšem nic společného s tématem práce a vypadá, že tady běží o docela jinou práci – prostě o Kierkegaardových myšlenkách. Bez jakéholi  „vnitřního hlasu“; ten měl autor hledat u Kierkegaarda poctivěji. Autorovo předvedení K.ierkegaardových prací je přitom takové, že případný zájemce by se nutně musel obrátit/vrátit k původní práci, ne k tomuto zvláštnímu, bez-metodickému a obsahově nepříliš pochopitelnému převypravování.
Bezprostředně poté vpadá do práce biologizující výklad o provázání emocí a zdraví, odkazující málo, ale občas přece, na práci D. Golemana. Následuje však zase zcela neodkazovaný několikastránkový výklad o neverbálních projevech a řeči těla, posléze včetně mimiky, aniž by se autor s vysvětlením jakékoli souvislosti s prací jakkoli namáhal. Práce pak takřka vrcholí dvoustránkovou exkurzí do světa rozdílnosti a vztahů mužů a žen, opět s ničím jiným nesouvisející – a opět odkazující jen zpočátku. Konečně se pak autor vrací k otázce emoční inteligence, a to konkrétně u manažerů. Dozvíme se mj. (cituji i s gramatickou chybou i s chybou formulace), že „v nastalé krizi, či vyhrocené situaci na pracovišti nesmí manažer ztratit hlavu a jednat racionálně a uvědoměle“.  Jsme také poučeni o potřebnosti optimismu a schopnosti motivace u manažera; a dokonce se nám dostane i principů „pozitivní kritiky“ (str. 38). V rámci podkapitolky „rozvoj EQ u dospělých“ se potom na příkladu přirozeně necitlivého, ale posléze emočně vzdělaného manažera dozvíme/nedozvíme, jak „funguje výuka emoční inteligence u dospělých“ (str. 39). Na stejné stránce prezentuje autor neuvěřitelně /ne/informativní dvouřádkovou „tabulku“ „výsledků testu emoční inteligence“, kterou potom nepochopitelně komentuje na straně další, a to pod názvem „Souhrn:“ Absolutně to celé nedává smysl. A ani s „vnitřním hlasem“ to nemá nic společného.

V Závěru práce, jak to správně má být, nedodělky vrcholí. Tam se tedy mj. dozvíme že 
“jak emoční inteligence, tak filozofie Kierkegaarda vychází z člověka“ (str. 42). Nebýt této teze i toho, že autor ji bezprostředně nato opakuje i v pozměněné podobě, nikdy bych nepochopil, jak spolu ty dvě věci v Chrenkově díle souvisí. 
Dále stojí za to citovat skoro celý zbytek Závěru (opět i s chybami): V obojím – tedy „emoční inteligenci“ i „filozofii Kierkegaarda“ - prý „člověk se musí cvičit, aby se posunul vpřed za dosažením nějakého cíle“. Překvapivé -  i pro laika. „Emoční inteligence chce vychovat člověka, který bude výkonnou součástí společnosti a jednotlivcem, který je v oblibě, úspěšný, pracovitý a společenský. Taktéž ho učí jak vytrvat a dosáhnout cíle. Jmenované vlastnosti objevujeme i ve filozofii Kierkegaarda.“ - Takové zjištění by ovšem muselo být pro každého znalce Kierkegarda naprosto šokující. 
Autor však následně ukazuje propojení „disciplín“ (jak emoční inteligenci a Kierkegaardovu filozofii označuje) : „Jen trénováním sebe sama se člověk dostává výše na cestě přes tři stadia existence, aby dosáhl spojení s Bohem. Obě tyto disciplíny tak staví do středu člověka a jeho vnitřní pohnutky, pocity a učí, jak je trénovat k dosažení cíle.“ 
Takto ovšem mohl (měl? – bude příště muset!) pan Chrenek propojit s kierkegaardovskou cestou k Bohu např. také vlastní trénink psaní a vyjadřování. 
Chrenek pak spojuje „emoční inteligenci“ i „filozofii Kirkegaarda“ s vlastním kongeniálním nápadem: „Spojníkem mezi těmito disciplínami je pak vnitřní hlas.“ Tedy onen blíže v práci fakticky zcela neurčený, leč „nestranný pomocník jak pro filozofy a psychology, či jiné myslitele“, kterého „bychom mohli vidět za každým z velkých nápadů, kteří tito lidé kdy měli“ (tamtéž).
Něco na tom je. Ale autor žádnou z mých inteligencí nevytrénoval – tedy neotupil - tak, abych na takto provedenou práci kývl.

3.	FORMÁLNÍ ÚPRAVA (jazykový projev, správnost citace a odkazů na literaturu, grafická úprava, přehlednost členění kapitol, kvalita tabulek, grafů a příloh apod.):
Přes někde přijatelný způsob napsání dílčích částí textu práce obsahuje neúnosné množství nesmyslných formulačních, myšlenkových a gramatických chyb. Text je mnohokrát zcela bez elementárních potřebných odkazů. Členění práce je rovněž místy neošetřené, „rozhozené“ – viz např. str. 13 a dále (část 3.3.1.). Nevhodný je nadpis „klíčové“ kapitoly „4. EI ve filozofii, S. Kierkagaard“ (str. 17), tamtéž jsou nadpisy rozhozeny, u jednoho přebývá dvojtečka, dolní nadpis je na poslední řádce strany. Přes mnoho dobrých souvětí stále chybí mnoho čárek ve větách, což znepřehledňuje význam těchto vět.
Formálně je práce nedostatečná.

4.	STRUČNÝ KOMENTÁŘ HODNOTITELE (celkový dojem z práce, silné a slabé stránky, originalita myšlenek apod.):
Myšlenka spojit emoční inteligenci s vnitřním hlasem je zajímavá, ale spíše velmi záludná; a s Kierkegaardem pak i velice obtížná. Práce je asi provedena ve značném spěchu a při častých výpadcích pozornosti, protože značně nedbale a nevyrovnaně.  Jako práce pro absolutorium studia je tak nevyhovující – opravdu nedostatečná. Za ta léta studia se ale autor  také měl naučit formulovat, korektně navazovat myšlenky a psát jak smysluplně, tak gramaticky správně, pokud je toho schopen. Je-li, pak zachází se svou příležitostí ke vzdělání i se svým nadáním mizerně. Není-li, pak to měl zvědět dříve a být podpořen spíše jinde.

5.	OTÁZKY A PŘIPOMÍNKY DOPORUČENÉ K BLIŽŠÍMU VYSVĚTLENÍ PŘI OBHAJOBĚ (jedna až tři):
Otázku mám jedinou: jak vysvětlíte příčiny takové nedotaženosti a nesouvislosti své práce?
Zcela vynechávám komentáře a připomínky ke klíčové nebásnivě „fantazijní“ pasáži textu o vnitřním hlasu“ (str. 17-21). Znovu jen upozorňuji na naprostou nedefinovanost příslušného pojmu a naprostou vágnost dalších s ním spjatých úvah a souvislostí.
Z množství chyb uvedu jen část, podrobněji a od počátku, jak jsem s tím začal, než jsem na závažnějších chybách „odpadl“.
Od str. 6 do str. 9 a pak ještě několikrát autor prakticky neodkazuje zdroje svých informací – pochází vždy všechny nějakého jednoho? Odkazy citelně chybí. Použitý odkaz na str. 6 je ale i neúplný v textu i v seznamu literatury.
Autor opravdu nevěnoval dost velkou pozornost svému jazykovému projevu. Dojem občas kazí „nevyčištěné“ špatné slovní vazby, resp. neopravené chybné použití pádů nebo čísla slov. V citaci zejména to zarazí (str. 9): Emoce jsou … reakcí… zapříčeněné…“ - ovšem zjistíme, že běží o autorův překlad. Podobně druhý stupeň přídavných jmen občas tvoří „anglicky“ pomocí slůvka „více“: „více přirozeně“ (str. 7) apod. Je možno mít „místa… jiných postů“ (str. 9)?  Nemám sílu zde ale uvádět všechny, byť i horší chyby.
Dále jsou ale i větší „kousky“. Autor tvrdí (str. 10), že „emoce jsou zdaleka v rozporu s inteligencí“. Pak ovšem nechápu, co to vlastně píše (hned v další větě, nejen v celé práci) o „emoční inteligenci“ a jejím smyslu. A navíc sám pak v témže odstavci tvrdí opak. Zřejmě měl myšlenky včas konzistentně přeformulovat. 
Těžko lze chápat tvrzení (tamtéž), že „psychologové … zkoumali ... druhy inteligence, které řadili mezi psychologické podoblasti, jako je sociální behavioralismus a někdy i emoce“. 
Ani věta „emoční inteligence se skládá z několika složek lidských vlastností, které jsou základem emoční inteligence“ (str. 12) by se neměla v bakalářské práci objevit.
Na str. 10 se čtenář nedozví, kdy „sociální inteligence“ našla/nenašla u ostatních psychologů velký ohlas“, zvláště když „po letech výzkumu prohlásili, že sociální inteligence zůstává nedefinovaná a neměřitelná“. Co tedy ta léta kdo zkoumal? 
Nepřijímám obsahově ani gramaticky ani formulaci „historie emoční inteligence, jakožto pojmu je celkem mladá“ (str. 11). Nevysvětleno je spojení emocí a „historických památek s etickým obsahem“ na příkladě Chamurappiho zákoníku apod. (tamtéž); pouhá odvolávka na zdroj nenahradí logický výklad autora. Tamtéž se emoční inteligenci dostává velkého E jako počátečního písmene – a zároveň se mluví, bez odkazů, o jakémsi Paynovi, který byl prý prvním původcem „jejího pravého smyslu“ – jak, díky čemu, prosím? Payneho práce přitom není datována ani uvedena v seznamu literatury, ani iniciálu jeho křestního jména autor neuvedl, není ani řečeno, kde údaj vzal…. V dalším textu rovněž neodkazováno.
Na str. 12 mj. autor užívá označení odkazů v rozporu s jejich zněním v seznamu literatury.
Z dalšího uveďme již jen:
„Pravda se tak ukazuje v jakémsi nekonečném usilování o poznání své pravdy“ (str. 21). 
Tamtéž mj. zmatená třetí věta kapitolky 4.4. a výraz „a priory“. O str. dále věta „Lze ale nalézt sám sebe v <momentech nalézání>, které slouží jako univerzální poučky“. 
Nezvyklé jsou (tamtéž) „kategorie, které slouží jako výraz smíření“. 
Atd.

6.	NAVRHOVANÁ ZNÁMKA (výborně, velmi dobře, dobře, nevyhověl): 
Nevyhověl.

Datum: 	22.8. 2012					Podpis: