Katedra filozofie
	PROTOKOL O HODNOCENÍ PRÁCE	

Práce (co se nehodí, škrtněte): bakalářská 

Posudek (co se nehodí, škrtněte): oponenta 

Práci hodnotil(a): PhDr. Martina Kastnerová, Ph.D.

Práci předložil(a): Markéta Nejedlá

Název práce: Shakespearův Hamlet. Pokus o interpretaci

1.	CÍL PRÁCE (uveďte, do jaké míry byl naplněn):

Záměrem předložené práce je (slovy autorky) „co nejsystematičtěji prozkoumat diskutabilní problémy této tragédie [tj. Hamlet]“ se zaměřením na téma msty. Není zcela jasné, jak je podobně formulovaný cíl zamýšlen, koncepce práce ve vztahu k záměru není zcela kompaktní a očekávaná metoda práce je nejasná. Autorka tedy prozkoumává vybrané aspekty Shakespearova Hamleta ve vztahu k dalším značně obecným problémům a klasickým dílům (motiv jejichž výběru není komentovaný) – v této rovině byl záměr naplněn. Není ovšem zřetelné, jaký je přínos podobné interpretace či jak by mělo být dosaženo „co nejsystematičtějšího prozkoumání“. 

2.	OBSAHOVÉ ZPRACOVÁNÍ (náročnost, tvůrčí přístup, proporcionalita teoretické a vlastní práce, vhodnost příloh apod.):

Již samotný úvod naznačuje některé problémy práce, kterou jsou primárně koncepčního, metodického a formálního rázu. Je zjevné, že autorka pracuje poctivě, pečlivě a snaží se text promýšlet, bohužel výsledek neodpovídá standardům odborné práce (byť na úrovni bakalářské) – koncepční a metodické předpoklady jsou buďto zvoleny náhodně (či neodůvodněně) nebo působí poměrně naivně, formulační způsob tuto jistou naivitu (týkající se představy o tom, jaká je funkce a forma odborné práce) kopíruje. Příkladem může být autorčino konstatování, že dosáhla „nezaujatého nazírání“ prostřednictvím reflexe několika inscenací a filmových zpracování her (a nikoli pouze jediné) (s. 3). 
První kapitola (ne zcela vhodně nazvaná „Význam antiky“) se má věnovat kontrastu antických tragédií a Shakespearova Hamleta, autorka se primárně zaměřuje na komparaci hry s Aristotelovou Poetikou. Uvedené téma je nosné a zajímavé (pokud pomineme otázku jeho korespondence se záměrem práce), avšak jeho zpracování se zde omezuje pouze na prostou (čistě formální) komparaci základních tezí Poetiky a vybraných aspektů Hamleta. Autorka bohužel nepokládá relevantnější otázky, které by text zkvalitnily – zejména jaký byl Shakespearův vztah k antické estetice a dramatu? Konstatování, že Shakespeare „porušuje Poetiku“, je příliš banální – následovat by mělo prozkoumání otázky, zda Shakespeare Aristotelova estetická kritéria znal, zda je akceptoval, nesouhlasil s nimi apod., tj. zda „porušení pravidel“ je nevědomostí, záměrem či prostou náhodou. Autorka v úvodu kapitolu zmiňuje antiku coby „prvopočátek, u kterého by mělo začít každé zkoumání“ – to ovšem není tautologií a nelze předpokládat podobný vztah k antice v případě Shakespearova díla. Ostatně co myslí autorka konstatováním „vymezuji význam antiky založený na její prvotnosti“ (s.1)? V tomto smyslu je částečně zjednušená rovněž autorčina charakteristika renesance. Oceňuji upřímnou snahu autorky, která je však bohužel metodicky velmi neumělá. Text je tvořen autorčinými meditacemi a glosami doplněnými parafrázemi velmi rozmanitých sekundárních zdrojů (jejichž výběr je poněkud idiosynkratický), sekundární zdroje jsou místy misinterpretovány či nedomyšleny (autorka zůstává na povrchu textu, úsudky pak nejsou správné či přesné). Jako příklad lze uvést např. míšení komického a tragického stylu v Shakespearově díle, jak je nastiňuje Erich Auerbach. Autorka své „argumenty“ zakládá např. na úvaze: „Je-li Auerbachova teorie správná, vyvolával by Hamlet ve mně jako v čtenáři smích.“ (s. 6) Míšení tragického a komického přece nutně nevede k „vyvolání smíchu“. Konečně, kritériem posouzení přece nemůže být autorčina úvaha, jaká scéna na ni jak působí či zda ji považuje za komickou, tragickou nebo tragikomickou, a už vůbec nelze na základě podobných konstatování hovořit např. o vyvrácení Auerbachovy koncepce. Dále – za komický výstup autorka označuje např. scénu, kdy Hamlet „hovoří o stravovacím procesu červa, ryby a krále“ (tamtéž) – ani s tím nelze souhlasit. Autorka míní scénu IV. 3 a Hamletovo konstatování „Ne že by [Polonius] jedl, spíše je pojídán. Právě se jím zaobírá jistý sněm zvídavých a pletichářských červů. Pokud jde o stravování, je vám takový červ vládce všehomíra. Jiné tvory krmíme, abychom nakrmili sebe, ovšem sebe krmíme, abychom nakrmili červy.“ (Přel. M. Hilský, IV. 3, 20-24) Uvedená scéna a konstatování jsou spíše jistým symbolickým podobenstvím, překračujícím prosté označení za „komickou“ či „tragickou“ scénu. Kromě toho se zde prolíná Hamletovo efektní předstírání projevů šílenství se skutečně pohnutým psychickým stavem (později autorka nicméně „rozluští“ Hamletovo šílenství jako pouhou strategii!). Na s. 12 se autorka pouští do hodnocení Shakespearova jazyka (podle ní má dokonce Shakespeare „společný [s antickými dramaty] způsob využívání jazyka, co se týče stylu“ – není jasné, na základě čeho tak autorka usuzuje či z jakého zdroje čerpá) – k tomu by ale bylo potřeba pracovat s originálním textem, rozhodně nelze činit závěry na základě jediného překladu. Zařazení této úvahy je také vypovídající – autorka zbytečně zařazuje některé problémy a aspekty, jež nemůže relevantně a nepovrchně prozkoumat, navíc tím narušuje rovněž logiku práce. Podobně není jasné, proč dále porovnává Hamleta a Faidru. Autorka tu zvažuje, zda lze uvedené hry považovat za „tragédie msty“, co ovšem rozumět „tragédií msty“, nedefinuje.
Další kapitolu („Otázka msty a její místo v ději“) chce autorka soustředit na  „dějový rozbor Hamleta“ – jakou metodu zde přesně má na mysli? Na s. 16 se najednou objevuje formulování (dalšího?) záměru práce – totiž „zda je Hamlet tragédií msty“. Jak bylo zmíněno, nikde není podobný žánr definován, tudíž není jasné, zda takový záměr není banální či jak autorka zamýšlí postupovat (zdá se, že prostřednictvím komentované deskripce děje). Na s. 17 a 18 pracuje s nosnou Greenblattovou hypotézou o vztahu Hamleta a konceptu očistce, vyvozuje z ní však irelevantní závěry a končí banalizujícím konstatováním: „Hamletovu náboženskou roztříštěnost není třeba moc řešit, jelikož hra zaznamenala i přes veškeré náboženské nejasnosti velkou popularitu a dodnes zajímá publikum odlšiných vyznání.“ (zároveň příklad běžného autorčina úvahového a formulačního postupu) Na s. 19 autorka odkazuje na renesanční koncept melancholie, který ovšem chápe pouze intuitivně, a tak dochází k závěru, že Hamletovo šílenství s melancholií nesouvisí a že Hamlet šílenství pouze předstírá (!). Na s. 24 je zmíněn známý Claudiův monolog (III. 1), podle autorky má Claudius „na rozdíl od klasického padoucha svědomí, proto se chce kát ze svých hříchů“. Za prvé – kdo je to „klasický padouch“?, za druhé – Claudius se zjevně nemodlí, protože ho trápí svědomí, ale protože se obává (posmrtného) trestu. V závěru kapitoly nelze konstatovat, že by autorka relevantně rozřešila některou z položených otázek.
Poslední kapitolu autorka tematizuje jako „etický přístup k Hamletovi“. Po stránce metodické a formulační je na podobné úrovni jako části předcházející (viz výše). V úvodu kapitoly (s. 30) autorka vymezuje estetiku a etiku a zmiňuje mravní podtext pohádek – odkud uvedené čerpala? Závěr práce představuje pouze shrnutí obsahu práce, není tak jasné, co je výsledkem práce (může autorka zodpovědět?). Oceňuji snahu o vlastní úvahy, bohužel nejsou většinou relevantní. V resumé je několik nesrovnalostí (např. uvedení názvu „Story Amleta“ – vzniklo překlepem či neznalostí osoby, která překládala český text?).

3.	FORMÁLNÍ ÚPRAVA (jazykový projev, správnost citace a odkazů na literaturu, grafická úprava, přehlednost členění kapitol, kvalita tabulek, grafů a příloh apod.):
     
Struktura práce je srozumitelná, koncepce promyšlená, ovšem ne zcela odůvodněná (jednotlivé části představují rozsáhlé problémy obtížně v tomto rozsahu projednatelné, dále není jasná vazba mezi jednotlivými kapitolami). Formulační úroveň je obecně vzato na přijatelné úrovni, neodpovídá však zcela parametrům odborného textu – formulace jsou místy kostrbaté, naivní, místy je nepatřičně (i nestrategicky) komentován autorčin postup apod. Objevují se gramatická (např. s. 4, 29) a stylistická pochybení (zejména problém s větnou a slovesnou vazbou – např. již s. 1). Autorka pracuje s dostačujícím množstvím primárních i sekundárních zdrojů (byť je jejich výběr poněkud náhodný a neodůvodněný), s nimiž pracuje korektně (až na některé nezáměrné dezinterpretace sekundárních zdrojů).

4.	STRUČNÝ KOMENTÁŘ HODNOTITELE (celkový dojem z práce, silné a slabé stránky, originalita myšlenek apod.):

Předloženou práci lze akceptovat s ohledem na fakt, že se jedná o práci bakalářskou a že autorka vyvinula upřímné a pečlivé úsilí při jejím zpracování. Práci nelze upřít promyšlenou koncepci a úsilí o vlastní uvažování, výsledek je ovšem metodicky, formulačně a co do konstatovaných závěrů značně naivní, po formální stránce pak text zcela neodpovídá parametrům odborného stylu. Práce představuje korektní (ale ne zcela kultivovaný) kompilát.

5.	OTÁZKY A PŘIPOMÍNKY DOPORUČENÉ K BLIŽŠÍMU VYSVĚTLENÍ PŘI OBHAJOBĚ (jedna až tři):

Viz připomínky a otázky v textu.

6.	NAVRHOVANÁ ZNÁMKA (výborně, velmi dobře, dobře, nevyhověl): 

dobře

Datum: 	20. 5. 2013							Podpis: